Kiitos!
Alentakaa odotuksianne.
Kiitos.
Olisi ollut outoa, jos ette olisi taputtaneet.
Olisin kävellyt ulos ja te olisitte: "No, katsotaan nyt.
Katsotaan, kuinka kovasti se paskiainen on lihonut."
Olen lihonut.
Luovutin kauan sitten. Nyt tuntuu, että se tapahtuu jollekin muulle.
"Jonkun pitäisi tehdä jotain."
Ihan kuin katsoisin metsäpaloa vierestä.
"Toivottavasti se saadaan hallintaan. Vaihdetaan kanavaa."
Tämä on oikea. Tämä ei ole tekomaha.
Tein sen itse. Se on täyttä luomua. Olen läski tyyppi.
Tietyt asiat viittaavat siihen.
Olen huomannut, että peittelen mahaani käteni avulla tiedostamatta sitä.
Läskit toimivat niin.
Nyt olen hoikka.
Et näe masuani.
Läski... hoikka.
Ehkä toivon ihmisten ajattelevan: "Piteleekö hän vauvaa?
Hän on hoikka ja hoivaavakin. Onpa mahtava mies."
Tiedän, että nämä housut ovat tiukat. Tämä on pieni lahja naisille.
Ja joillekin miehille!
En enää tässä vaiheessa voi hallita, kuka tästä kiihottuu.
Housuni ovat tiukat, mutta viikon päästä ne näyttävät jo hyviltä.
Se on lähestymistapani vaatteisiin.
Lopulta vaatteet ajattelevat: "Hyvä on, minä sopeudun.
Voit hankkia isommat housut tai voin venyä.
Ihan miten vain, Jim."
Paitani ylettyy tänne asti, jos en tunge sitä housuihini.
Se on pelottavan pitkä!
Katson sitä sängylläni ja ajattelen: "Onko tuo paitani vai makuupussi?" Se on suuri!
Sitten puen sen päälle ja ajattelen: "Tämä on tiukka.
Olenko lähdössä rullaluistelemaan?"
Mutten välitä siitä. Kuulostiko tuo uskottavalta?
Noin me vastaamme, kun emme pysty hallitsemaan jotain asiaa.
Esitämme kuin emme haluaisi sitä muutenkaan.
"En välitä. Kuka haluaisi olla hoikka?
Kuka haluaisi näyttää terveeltä ja viehättävältä?"
Kaikki.
"Minä en. Näytän mieluummin vaahtokarkilta, jolla on peruukki."
Minulla on uusi vyö,
koska vanha vyöni näytti siltä, että sitä kidutettiin Game of Thronesissa.
En tiedä, mitä sille tapahtui.
Se johtuu varmaankin siitä, etten halua luopua vyön reiästä.
"Tämä menee vielä."
Vyöraukkani oli tyyliin: "Olisin voinut olla David Beckhamin rannekello."
Mutta läskin vyöllä on eri merkitys.
Hoikka ihminen pitää vyötä, jotta housut pysyvät ylhäällä.
Nämä housut eivät ole menossa mihinkään.
Läski pitää vyötä harhauttamisen vuoksi.
Se yrittää saada muut uskomaan, että kaikki tämä on samaa pintaa.
Tämä on vain minimaalinen päiväntasaaja.
Se erottaa pohjoisen pallonpuoliskon eteläisestä ihrakasasta.
Mitä leveämpi vyö, sitä merkittävämpi illuusio. Se on tiedettä.
Siksi Joulupukilla... Joulupukin vyö on kuin liukuhihna.
Se ei edes pitele hänen housujaan, vaan se pitää takin kiinni.
Jätämmekö me keksejä sille läskille?
Joulupukki käyttää tietenkin henkseleitä takkinsa alla.
Henkselit ovat paksukaisen viimeinen pelastus.
Loppujen lopuksi maha kasvaa niin suureksi,
että housut pitää laittaa riippumaan ihan kuin silta.
Vyö ei enää sovi päiväntasaajalle, joten se pitää sulkea alapuolelta.
Sen sijaan, että pitelisi housuja ylhäällä, se vetää niitä alaspäin.
Koska jokaisella voimalla on yhtä suuri vastavoima.
Silloin on pakko valita joko henkselit tai elinikäiset "työmiehen viiva"-vitsit.
Surullista.
Kiitos, että tulitte tänne tänä iltana.
Tämä on viides tunnin mittainen spesiaalini, yksi jokaiselle lapselleni.
Toivottavasti tämä on viimeinen.
Täällä on kaunista. Toivottavasti kesänne oli kiva.
Kesästä nauttimisessa on paineensa.
Olen Keskilännestä. Se on paniikinomaista.
"Mene pitämään hauskaa. Talvi on tulossa tappamaan meidät.
Mene hakemaan ihosyöpä välittömästi!"
Kesällä hauskanpidon suhteen on omat odotuksensa.
Talvella puhumme kesästä niin kunnioittavasti.
Tammikuussa voisi luulla, että puhumme kuolleesta lemmikistämme.
"Muistatko kesän? Kaipaan kesää.
Minulla on kuvia kesästä. Silloin olimme onnellinen perhe."
Kesän esitetään olevan loma.
Se on kuin kolmen kuukauden loma, mutta ainoastaan lapsille.
Kuka ei muka ansaitse sellaista lomaa lastentarhan koetuksien jälkeen?
Minulla on viisi nuorta lasta.
He laiskottelevat kuin olisivat vasta palanneet taistelemasta ISISiä vastaan.
"Kolmas luokka oli kamala."
Kesäloma saa alulle kokonaisen aikuisiän pettymyksen.
Ensimmäinen työpaikka: "Pitääkö minun mennä töihin heinäkuussa?
Onko tämä joku Venäjä?"
Kesäisin on oudot paineet matkustamiselle.
"Menetkö johonkin kesällä?" "Miksi pitäisi mennä?"
"Elimme täällä kauhean sään aikaan. Nyt pitää mennä jonnekin muualle."
Siinä ei ole järkeä.
Talvella on kamala sää.
Emme ole koskaan valmiita siihen, että vuodenaika vaihtuu.
Yllätymme jopa lokakuussa. "Alkaa olla viileää.
Käykö näin nykyään joka vuosi?"
Emme ole vihaisia. Helmikuussa olemme vihaisia säästä.
Haluamme syyttää jotakuta: "Täällä on jäätävää. Obama!
Se johtuu siitä ObamaCaresta. Ulkona olisi helle ilman sitä."
Aina on pari tyyppiä, jotka eivät välitä kylmyydestä.
"Mitä, ulkona on pakkasta, vai? Pikkujuttu. Kävin golfaamassa.
Minulla on sortsit, koska olen mulkku."
Ne tyypit käyvät uimassa ulkona uudenvuoden päivänä.
Ettekö haluakin salaa, että he kuolevat?
Ei kaikki, mutta katsotte uutisia: "Ei yhtään kuolonuhria, vai?"
Minun pitäisi olla tottunut siihen Keskilännessä.
Kaikki lapsuuden muistoni liittyvät jotenkin talveen.
Silloin oli talvi, kun kävelin loskan läpi ja lumikasojen ohi.
Kun olin high schoolissa, näin kuvan Siperiasta, jonne Stalin,
lähetti venäläisiä vankeja. Se näytti aivan kotikaupungiltani.
"Onko tuo pyöräni? Tuo on pyöräni!"
Kysyin isältäni: "Miksi asumme täällä? Miksi jäimme tänne?"
Hän vastasi: "Rankat talvet saavat arvostamaan kesää."
Siinä vaiheessa tajusin, että hän on alkoholisti.
"Olet vain koko ajan kännissä." "Minulla on aina lämmin."
Kuvittelin lapsena, että ihmiset huijattiin muuttamaan Keskilänteen.
He olivat Itärannikolla vaunuissaan 200 vuotta sitten.
Joku sanoi: "Minne matka?"
"Menemme länteen."
"Länteenkö? Oletteko harkinneet Keskilänttä?"
"Se on kuin länsi, mutta se on lähempänä.
Pidättekö meripihkan värisistä vilja-aalloista?"
"En. Minulla on keliakia."
"Entä järvistä? Kaikki pitävät niistä. Keskilännessä on hienoja järviä.
Ne ovat itse asiassa mahtavia. Yksi niistä on kaikkein paras."
"En lähde sinne."
Pidän Keskilännestä. Käyn Milwaukeessa joka joulu.
On hienoa kertoa kavereille Kaliforniassa, että käyn Wisconsinissa joulukuussa.
He vastaavat: "Älähän nyt. Älä mene sinne."
Vastaan: "Vaimoni perhe on kotoisin sieltä."
"Hankkisit uuden vaimon."
En tee siellä muuta kuin syön juustoa.
Se on klisee, mutta tuntuu, että siellä siitä yritetään päästä eroon.
"Haluatko juustoa?" "Heräsin vasta."
"Tuo oli myöntävä vastaus."
Oletteko syöneet niin paljon juustoa, että ajattelette:
"En ehkä enää koskaan käy vessassa."
Itärannikolla sitä pidetään outona, mutta Keskilännessä se on maanantai.
Se johtuu säästä. Siksi syömme sillä tavalla.
"Talvi on vieläkin täällä. Nyt on kesä, mutta minulla on putki päällä."
Aina ei ole talvi. Sen lisäksi on myös kevät.
Se on kiva päivä.
Kevät on kamala valhe.
Vietän koko kevään odottaen, että on kevät.
"Onko kevät?" "Ei, nyt sataa lunta."
Seuraavana päivänä: "Onko kevät?" "Ei, nyt on helle."
"Emme tainneet nähdä niitä pieniä valkoisia kukkia."
Ihmiset rakastavat syksyä: "Se on suosikkivuodenaikani."
Se ei ole mikään kilpailu.
"Äänestän seuraavassa America's Next Top Seasonissa syksyä."
Syksyä rakastavat ihmiset hullaantuvat ruskasta.
"Ruska! Ajetaan ruskan ohi.
Lehden kuolevat niin kauniisti.
Ne ovat niin nättejä juuri ennen kuin ne putoavat kuolemaansa."
Meidän mielestämme se on kaunista. Se on lehtien saattohoito.
Se on hyvä juttu, että lehdet eivät osaa puhua.
Jos ne osaisivat:
"Tarvitsen lehtivihreää!
Miksi ihmiset ajavat ohi ja hymyilevät minulle? Hirviöt!"
Olemme melko tunteettomia lehtien tragediaa kohtaan.
Ne kuolevat, putoavat maahan ja me vain haravoimme ne.
"Haluatteko hypätä kuolleiden lehtien kasaan?
Ettekö? Sytytän ne tuleen."
Voi lehtiraukkoja. Ne tuntevat vain kevään ja kesän.
Lokakuussa ne ajattelevat: "Minne kaikki lähtevät?"
Marraskuun alussa näkee aina pari roikkuvaa lehteä:
"Minä selviän tästä. Selviän talven läpi.
Minä ja kamuni Carl. Vai mitä, Carl?"
Männyt varmaankin halveksuvat sitä, että lehdet saavat huomiota.
"Typerät lehdet. Kaikki katselevat nättejä lehtiä.
En jaksanut tutustua niihin, koska ne kuolevat parissa kuukaudessa.
Joulukuussa kiipeätte laittamaan tähden minun pääni päälle."
"Miksi mänty kuulostaisi siltä, että se on Brooklynista?
Montako vuodenaikavitsiä tuo tyyppi oikein tietää?"
Ruskasta puheen ollen,
olin viime lokakuussa Länsi-Massachusettsissa.
He ovat ylpeitä ruskastaan.
"Näetkö ruskamme?"
"Hienoa työtä. Hienoa, ettette tehneet yhtään mitään."
Ajoimme koulun ohi ystäväni kanssa.
Hän sanoi: "Näetkö tuon koulun?
Siellä kirjoitettiin 'Maijan karitsa'."
Vastasin: "Pitäisikö sen tehdä minuun vaikutus?"
Hän vastasi: "Se on kansallinen maamerkki."
Vastasin, että sanovatko ihmiset: "Tulkaa lapset.
Mennään katsomaan paikkaa, jossa tehtiin paska biisi."
En tajunnut, että "Maijan karitsa" oli suuri hitti siihen aikaan.
Se oli jättimäinen juttu. Se oli kuin heidän "Uptown Funkinsa".
Se saa miettimään, mitä 1830-luvulla oikein tapahtui.
"Oletko kuullut sen kappaleen 'Maijan karitsa'?
Se on sukupolvemme kappale.
Se on monimutkainen. Se kertoo Maijasta, jonka karitsa oli pieni.
Kappale selittää sen paremmin. En tee sille oikeutta."
Ystäväni sanoi: "Se kappale perustuu tositarinaan."
Vastasin: "Toivottavasti.
Se olisi maailman huonoin keksitty tarina."
Kuinka huonoja sen aikakauden muut kappaleet olivat?
"Jonnylla on isorokko", "Me kaikki kuolemme 30-vuotiaaksi mennessä".
Ja tietysti suosikkini: "Miksi kaikki haisevat kakalta?"
"Älä tee noin, Jim."
Vietin siellä pari viikkoa. Yövyin sellaisessa kivassa majatalossa.
Paikkaa pyörittävä nainen kysyi minulta joka aamu:
"Lähdetkö tänään patikoimaan?"
Pystyin ajattelemaan vain: "Tuo nainen ei tunne minua lainkaan."
En patikoi tänään enkä koskaan.
En patikoisi edes natseja pakoon.
Jos olisin Sound of Musicissa ja he sanoisivat:
"Suunnatkaa vuorien yli välttääksenne natsit."
Olisin vastannut: "Vuorien? Eikö täällä ole kellaria, jossa voin piilotella?
Siis tarkoitan viimeisteltyä kellaria.
Sellaista, jossa on kaljatynnyri ja NFL:n kausikortti."
Minä olen patikoinut.
Heti, kun lähtee patikoimaan, sitä huomaa tehneensä virheen.
"Emme kävele mihinkään tiettyyn paikkaan.
Tämän polun päässä ei ole baaria eikä ravintolaa.
Ei edes juoma-automaattia. Olemme idiootteja."
Patikoidessa tulee aina se hetki:
"Nyt meidän on käveltävä takaisin. Emme voi poistua lahjatavarakaupan kautta."
Haluan tykätä patikoimisesta. Se on kuin ratsastaminen.
Siitä haluaa tykätä, mutta hevosen selässä ajattelee vain:
"En ole 12-vuotias tyttö. Ottakaa minut pois tämän eläinraukan selästä."
Patikoiminen on jättimäinen juttu.
Patikoimista varten on vaatteita. Ulkona kävelemistä varten on vaatteita.
Luulin, että kaikki vaatteet ovat sitä varten.
Maassamme on kokonaisia osia,
kuten luoteisosan Tyynenmeren rannikko, jossa kaikki pukeutuvat,
kuin olisivat lähdössä patikoimaan hetken mielijohteesta.
"Lähden kahville, mutta sitä ei voi tietää, milloin patikointi hyökkää.
Laitan vankat kengät ja hengittävän fleecen päälle."
Patagonia sponsoroi tuon vitsin.
Yleensä patikoimme ystävän kanssa.
Esitämme olevamme Viagran mainoksessa. "Miten erektiohäiriösi jaksaa?"
Sitten on aina se sooloilija, joka näyttää hävittäneensä juuri ruumiin.
"Onko tuo tyyppi jonkun kanssa? Miksi hän kantaa roskapussia?
Onko tuo Dexter?
Miksi pyysit minut kävelylle metsään?"
Mutta se ei ole vain kävelemistä. Patikointi sisältää turhaa kiipeilyä.
"Haluatko kiivetä tuonne?"
En tietenkään halua. Olen aikuinen. Minulla on ajokortti.
En tykkää kiipeilystä. En haluaisi kiivetä edes citymaasturiin.
Viimeisellä askeleella ajattelen: "Onko tämä sen arvoista?
Miksei sinulla ole tavallista autoa? Menemmekö johonkin safarille?
Minun on parasta nähdä elefantti, jos kiipeän tähän bensasyöppöön."
Mutta kun pääsee citymaasturiin,
sitä tulee ajatelleeksi: "Kyllä vain. Valloitetaan Irak!
Pois tieltä!"
Jokainen muuttuu mulkuksi citymaasturissa. "En tarvitse mitään vilkkua."
15 vuotta sanottiin: "Älkää ostako citymaastureita.
Ne ovat pahaksi ympäristölle."
Me ajattelimme: "Selvä. Haluaisin ostaa citymaasturin."
"Ei, minulla on syy." "Ihan sama."
En omista citymaasturia. En omista edes autoa, koska olen hyvä ihminen.
Asun New York Cityssä ja minulla on viisi lasta,
joten laitan heidät kantamaan minua.
En tiedä mitään autoista. Kasvoin autoperheessä. Isäni rakasti autoja,
kuten veljenikin. He puhuivat autoista ja kävivät autonäyttelyissä.
Veljeni maksoivat katsoakseen autoja, joita he eivät koskaan aja.
Ja minä pidin strippiklubeja outoina.
Useimmat lisävarusteet menevät hukkaan. En ole käyttänyt vakionopeudensäädintä.
Penkinlämmitintä käyttäessä tunnen laskeneeni alleni.
"Onpa kivaa. Voimmeko käydä sairaalan kautta?
Tämä taitaa olla myös aivohalvauksen oire."
Kun käyn kotona Indianassa, vuokraan aina auton.
Veljeni Mitch kysyy: "Minkä auton vuokraat?" Vastaan: "Sinisen."
"Neljä vai kuusi sylinteriä?" "Sininen."
Tiedän, että avolava-auto on miehekkäin kuljetusväline,
sillä veljelläni Mikella on sellainen. Hän on miehinen mies.
Avolava-autot ahdistavat minua.
"Voit hinata tonnin tai kahden tonnin lastia.
Voit hinata vaikka ilmatukialusta."
Miksi?
Mihin sellaista tarvitaan? Sinähän käyt sillä vain ravintolassa.
Avolava-autoja ajavat ihmiset haluavat, että heidät liitetään työetiikkaan.
Sen perusteella minun pitäisi ajaa leipärekkaa.
Olin veljeni kanssa puutarhakaupassa ja sanoin:
"Jos ostan pienen puun, voinko laittaa sen lavallesi?"
Hän vastasi: "Ei, lava menisi likaiseksi."
Sitten tajusin jotain. Jokainen tuttuni, joka omistaa avolava-auton,
ei kuljeta sillä mitään.
Se on sama kuin kävelisi suuren, tyhjän matkalaukun kanssa.
"Lähdetkö reissuun?"
"En, mutta olen sellainen tyyppi, joka voisi lähteäkin."
"Ram-autot ovat kovia."
Kiitos kaikille, jotka katsotte The Jim Gaffigan Show'ta.
Arvostan sitä.
Jos ette katsoneet sitä, se tarkoittaa, että olette mulkkuja.
Kiitos, jos katsoitte sen. Nykyään on niin paljon telkkarisarjoja,
ja telkkarisarjojen jaksoja, joita voisimme katsoa ja meidän pitäisi katsoa.
On uskomatonta, että yksikään meistä on täällä.
Se on hieman liikaa. Tallennukset ja tilauskanavat.
Joskus avaan Netflixini ja ajattelen: "En taida pystyä siihen.
En tee ohjelmakirjastoon edes lommoa."
Tiedän paineista.
Me kaikki tunnemme ne, koska keksimme tekosyitä ystävillemme,
kuin he olisivat velkojia.
"Katsotko Game of Thronesia?" "Olen jäänyt hieman jälkeen.
Anna viikko aikaa. Vaimoni synnytti sellaisen typerän vauvan."
Se ei lopu koskaan.
"Katsoitko sen loppuun? Nyt sinun on pakko katsoa tämä..."
"Ei, nyt minun pitää opetella taas lukemaan.
Minun on selvitettävä, osaanko enää lukea."
Oletteko lukeneet fyysistä kirjaa viime aikoina? Ei siis miltään laitteelta.
Sitä tuntee itsensä Abe Lincolniksi.
"Tämä on tehty puusta. Toivottavasti se ei syty palamaan.
Milloin tämä pitää palauttaa museoon?"
Me kaikki ahmimme sarjoja.
Muistatteko, kun sarjojen ahmimisidea tuli?
"Onpa säälittävää.
Katson vain jakson tai kaksi. Enkö ole käynyt suihkussa viikkoon?
Olenko isoisä? Enkö tullut omiin hautajaisiini?"
Ahmin jopa sarjoja, joista en pidä.
"Tämä on melko huono. Taidan katsoa vielä viisi jaksoa."
Katsoin jokaisen True Bloodin jakson, vaikken ole edes homo.
Jotkut sanovat: "Jim, True Bloodin katsominen ei tarkoita, että on homo."
Koska olet itse homo.
Se on homouden ykkössyy.
Ystäväni eivät ymmärrä. "Milloin katsot? Sinulla on viisi lasta."
En huomioi heitä. En voi mennä näytelmään, koska katson West Wingiä uudestaan.
Television kulutustapani ovat noloja.
Joinain iltoina olen sanonut itselleni: "Okei, enää yksi kausi.
Sitten lähden nukkumaan."
Lopettaminen on vaikeaa. Ihminen haluaa saavuttaa jotain.
"Ai, juoksit 10 kilometriä? Minä katsoin Mad Menin.
Tein sen. Paikat ovat kipeät, mutta tein sen. Olen televisiourheilija."
On outoa, kun koko sarja on ohi.
Sitä ei tiedä, mitä tekisi.
"En ole ollut näin kadoksissa sitten Lostin lopun jälkeen.
Pitäisikö mennä baariin? En välttämättä osaa enää puhua ihmisille."
Uuden ohjelman aloittaminen on kuin menisi sokkotreffeille.
"Ystäväni kehuivat sinua. Minulla on vapaa ilta, joten...
Uskon, että olen valmis etenemään elämässä."
Meillä on suhteita näiden TV-sarjojen kanssa.
Oletteko jättäneet ohjelmaa?
Katsotte pari jaksoa ja sitten: "Se on nyt ohi.
En enää edes tunne sinua. Annoin sinulle elämäni parhaat illat."
Netflix ei anna unohtaa virheitä. Se pitää ne jonossasi.
"Muistatko tämän suhteen?"
"Olin kännissä. Palauduin edellisestä suhteesta."
He tekevät ehdotuksia: "Koska tykkäsit True Bloodista,
tässä on muita homo-ohjelmia."
"Ehkä pitäisinkin L-koodista. En tiedä."
Netflix on tehnyt mainoksia sisältävien ohjelmien katsomisesta kivuliasta.
Siinä menee ikuisuus. "Kasvatanko minä ruokaani tai jotain?
Hyvä on, me tajusimme jo, Geico!"
Ongelma ei ole vain mainosten pituus ja määrä,
vaan myös se, mitä mainokset kertovat katsomasi ohjelman katsojista.
"Katetri? Miksi...
Käänteinen asuntolaina?
Selkäkipuja? Minulla kylläkin on selkäkipuja.
Tunnet minut todella hyvin, TV-sarja."
Katson paljon kaapeli-TV:n uutisia, koska tykkään olla masentunut.
Se on ainoa syy katsoa.
Viiden minuutin jälkeen he toistavat samoja tarinoita.
"Muistatko sen kamalan asian? Odotahan, kun näet sen vielä 20 kertaa.
Et saa unta."
On mielenkiintoista, että kaikki uutistenlukijat ovat viehättäviä.
He ovat viehättäviä ja pukeutuvat hienosti. En tiedä miksi.
Puhut hurrikaanista,
joten miksi sinulla on iltapuku?
Me kaikki kuitenkin katsomme: "Kiva, kun näytät sääriäsi."
He ovat niin viehättäviä,
että tavallisen ihmisen haastattelu on visuaalisesti häiritsevää.
Tyyliin: "Onko tuo pahis?
Tai uhri? Ainakin hän on häviäjän roolissa tässä tilanteessa."
Uutistenlukijat ovat kylän juorukelloja.
Sellaisia he ovat.
"Et usko, mitä tapahtui,
eräälle tuntemattomalle ihmiselle. Eikö olekin surullista?
Englannissa tapahtuu outoja juttuja.
Kaverini John on siellä. Voisitko kertoa heille sitä, John?
Kiitos, John. Eikö olekin kamalaa? Huomenna muuten sataa.
Olen 99-prosenttisen varma, että huomenna sataa. Se on surullista."
Useimmilla alle 30-vuotiailla ystävilläni ei ole kaapelikanavia.
Sanon: "Mihin sitten oikein lähetät 500 dollaria kuussa?"
Kaapeli-TV alkaa olla noloa.
"Onko sinulla kaapeli-TV?" "Hankkiudun siitä eroon... kun kuolen."
Teknologia etenee todella nopeasti.
Välillä tuntee, että on taas kartalla,
mutta sitten välillä tuntee itsensä kaverikseen, jolla on simpukkapuhelin.
Meillä kaikilla on sellainen ystävä tai sukulainen.
Tyyliin: "Mistä oikein sait tuon? Soitatko menneisyyteen sen avulla?
Mikä hahmo oikein olit Breaking Badissa?"
On niitäkin hetkiä, kun minä olen se simpukkapuhelin-tyyppi.
Minulla on lankapuhelin. Jotkut teistä ihmettelevät, mikä se on.
Kukaan ei halua myöntää sitä.
Se on sama kuin saisi tietää maksavansa yhä AOL:stä.
Tämä on tapani oikeuttaa lankapuhelin.
"Tarvitsen lankapuhelimen, jos puhelinmastot lakkaavat toimimasta.
Sitten voin soittaa... en kenellekään."
Jos lankapuhelimemme soi,
emme edes jaksa vastata siihen vaimoni kanssa.
"Tuo puhelu ei ole todellakaan meille. Tutuillamme ei ole tätä numeroa.
Sama kuin maksaisi tuntemattomalle, jotta hän keskeyttää päivällisen.
En tiedä kenenkään puhelinnumeroa.
En tiedä edes vaimoni numeroa.
Jos minut pidätettäisiin ja saisin soittaa yhden puhelun, ajattelisin: "112."
Kaipaan lankapuhelimen luurin lyömistä, kun olin vihainen.
"Painu helvettiin!"
Sitä ei voi tehdä kännykällä. "Painu helvettiin!"
Se ei saa pudota pönttöön.
Heräsin tänään seitsemältä. Nousin ylös puoli kahdelta.
Tarvitsen hyvän syyn nousta sängystä, kuten tulipalon.
Sekään ei saa minua nousemaan.
Kerran olin hotellissa, kun palohälytin alkoi soida. En edes noussut sängystä.
Ajattelin: "Tuo on harjoitus.
Lyön vaikka hengestäni vetoa."
En ymmärrä aamuihmisiä: "Herään kuudelta jopa vapaa-aamuina."
Meidän pitäisi saada lyödä heitä.
Olen kateellinen.
Kyllä. Vihaa. Taputtakaa vihalle.
Olen oikeasti kateellinen.
Jali ja suklaatehdas -elokuvan isovanhemmat olivat roolimallejani.
Muistan katsoneeni lapsena sitä kohtausta,
jossa isovanhemmat ovat sängyssä. Ajattelin:
"Pidän näistä ihmisistä. Pidän siitä, mitä he edustavat."
He olivat koko ajan sängyssä. "Mitä jos tekisimme näin kunnes kuolemme?"
He eivät edes katsoneet telkkaria.
He katsoivat muita isovanhempia.
"Millainen sänkysi on?" "Tämä on samanlainen kuin omasi."
He olivat köyhiä.
Heidän lapsenlapsensa sai kultaisen lipun, jolla pystyi voittamaan suklaatehtaan,
mutta vain yksi isovanhemmista nousi ylös sängystä.
Muut kolme olivat tyyliin: "Onnea vain, Jali.
Jos voitat tehtaan, tee minulle suklaasänky."
Yleensä joudun heräämään aikaisin, koska minulla on lapsia,
jotka haluavat kokea asioita, kuten elämää.
"Mitä me teemme tänään?" "Toivoin, että voisin nukkua."
"Voimmeko mennä ulos?" "Se on kiinni."
Kesän aikana olen kiertueella lasten kanssa.
Teemme jotain päivällä, mitä lapset haluavat,
ja sitten esiinnyn illalla.
Yleensä lapset haluavat eläintarhaan tai puistoon.
Kun olimme Pennsylvanian Eriessä, kävimme merirosvoristeilyllä.
Se oli melko autenttista, koska kun ajattelen Erie-järveä,
ajattelen merirosvoja, jotka rynnivät Pennsylvanian rannoille.
Siellä oli 50 merirosvoksi pukeutunutta lasta.
Tuntui, että olin Jimmy Buffetin lastenkonsertissa.
Niillä lapsilla oli huippukivaa.
Lapset tykkäävät pukeutua merirosvoiksi. Murhaajiksi ja raiskaajiksi.
Meistä se on todella suloista. "Onpa söpö.
Hän näyttää sellaiselta sosiopaatilta, joka terrorisoi Karibiaa."
Annamme lastemme pukeutua murhaajiksi.
Darth Vader, se kansanmurhaajahullu. Hauska juttu.
Paholainen. Söpöä.
Hitler. Ei.
Yksikään vanhempi ei halua selittää sitä.
"Miksi poikasi on pukeutunut Hitleriksi?"
"Kolmas valtakunta kiehtoo häntä.
Se johtuu hänen isästään, jonka miesluola on täynnä Hitler-kamaa."
Kävimme markkinoilla kesällä.
On outoa, miten näkökulma niitä kohtaan muuttuu.
Lapsena ajattelee: "Markkinat!"
Aikuisena ajattelee: "Näyttääpä vaaralliselta.
Kokkaavatko he tuossa kuorma-autossa?"
Kävimme markkinoilla katsomassa piirikunnan suurinta sikaa.
Nyt käymme markkinoilla ollaksemme piirikunnan suurin sika.
Jotkut markkinaruoat ovat naurettavia.
Uppopaistettuja Oreo-keksejä, hyvä on. Twinkiesejä, ehkä.
Uppopaistettua voita, ei.
"Tiedätkö, miten aina silloin tällöin syöt voipötkön?
Mitä jos se uppopaistetaan?"
Ei! Se on väärin. Siis se on herkullista,
mutta se on väärin.
Siellä ei ole terveystarkastajaa. Kaikki on todella väliaikaista.
Kun poliisit tulevat, he voivat lähteä.
Jotkut huvipuistolaitteet eivät näytä turvallisilta. Lapset saavat testata.
Meidän kaikkien ei kannata kuolla.
Markkinoilla ei halua olla turhan tuomitseva.
Sitä ajattelee: "Tämä laite on varmasti oikein hyvä.
Laitteen käyttäjä on varmaankin rakennusinsinööri.
Emme voi tietää. Hän varmaankin menetti kätensä sillä tavalla."
Olemme luottavaisia pohjimmiltamme. Luotamme hisseihin todella kovasti.
"Mikäs tämä on? Arkku narun päässä? Hypätään kyytiin.
En tiedä, miten se toimii. Jos se tärisee, hihittelemme."
Me hihittelemme, koska tajuamme, ettei kukaan aja hissiä.
"Me kaikki kuolemme.
Painetaan nappia tai kiivetään kattoluukusta,
joka johtaa jokaiseen Bruce Willisin elokuvaan. Miten on?"
Hihittelemme myös, koska hississä ei puhuta.
Sitä menee ystävänsä kanssa tyhjään hissiin: "Kerron myöhemmin."
Se on kuin kiusallisuuden luola. Siinä vain seisoo:
"Pitäisikö meidän suudella? Mitä me teemme?"
Se on todella outoa. Se ei ole yhtä outoa kuin portaikko.
Oletko koskaan ollut tyhjässä portaikossa,
mutta sitten tuntematon tyyppi kävelee vastaan?
Sitten tulee se hetki, kun silmät kohtaavat:
"Jos et raiskaa minua, minä en raiskaa sinua.
Mitä sinä teet? Mitä minä teen? Onko tämä Kova laki -jakso?
Menemme näihin kiusallisiin tilanteisiin vapaaehtoisesti.
Joskus jopa maksamme osallistumisestamme, kuten vesipuistoissa.
Ne ovat hauskoja, mutta sitten tulee se hetki:
"Onko tämä kokous ihmisille, joita en halua nähdä uimapuvuissa?"
Ihmiset kävelevät ympäri vesipuistoja sellaisella itsevarmuudella,
mitä heillä ei pitäisi olla.
Sitä lähestulkoon ihailee. "Antaa mennä... kauemmaksi minusta."
Sitä yrittää miettiä.
"Johtuuko se myrkyllisten kemikaalien höyryjen ja lasten virtsan yhdistelmästä?
Mistä tulee se asenne, joka saisi jopa Beyoncén punastumaan?"
Sitä ei kuitenkaan halua tuomita.
"He ovat täällä lastensa vuoksi.
Minäkin olen omieni takia. Näytän Magic Mikelta noihin verrattuna.
Luoja heitä siunatkoon."
Kolmevuotiaani ei antanut minulle syntymäpäivälahjaa tänä vuonna.
Olen tuntenut hänet jo pari vuotta, joten nyt en puhu hänelle.
Lahjat ovat mielenkiintoisia. En tarvitse enkä halua mitään.
Elämäni on melko kaoottista. Minulla on viisi lasta.
Jotkut ystäväni rakastavat juttuja. Yhdellä kaverillani on monta kelloa.
Toisella on viisi autoa.
Kun olen heidän kanssaan, tajuan olevani simppeli tyyppi.
Tarvitsen vain hyvän sängyn ja yksityislentokoneen.
Minulla on sänky. Nyt tarvitsen enää sen lentokoneen.
Se voi olla käytetty kone. En ole mikään snobi.
En halua mitään potkurikonetta. En ole roskasakkia.
Haluan tavallisen yksityislentokoneen, joka voi viedä tavallisen tyypin,
tavalliselle yksityissaarelle kauas lapsistaan.
Olen maanläheinen tyyppi.
Olipa naurettavaa. Tämä vuosi on kulunut hurjan nopeasti.
En halua kehuskella, mutta pidin uuden vuoden lupaukseni.
Olen syönyt pastaa vuoden joka päivä. Kiitos.
Se ei ollut helppoa.
Joinain iltoina olin: "Voi ei, kello on 23.30.
En ole syönyt pastaa. Nyt pitää herättää vaimo tekemään sitä."
Tiedättekö?
Mutta niin pitää tehdä, koska on kyse vastuullisuudesta.
Jos luulette, että herättäisin vaimoni, olette aivan kännissä.
Koska pelkään häntä.
On mukavaa olla naimisissa vahvan naisen kanssa.
Yleisössä on varmasti miehiä, jotka katsovat vaimoaan:
"Haluatko, että taputan, kulta? Pidätkö siitä, mitä hän sanoo,
koska olen puolellasi? En halua puhua siitä enää myöhemmin."
On mukavaa olla naimisissa päättäväisen naisen kanssa.
Mutta minä vastaan kaukosäätimestä.
Raja menee siinä.
Minä vastaan kaukosäätimestä, koska olen mies.
Hän saa valita ohjelmamme, mutta saan pidellä kaukosäädintä.
Koska olen sellainen nukkediktaattori.
Kaukosäätimestä vastaaminen on tilanne, jossa kukaan ei voita.
Katselukaveri ei ole koskaan tyytyväinen.
"Laita sitä kovemmalle. En kuule."
Laitan ääntä kovemmalle ja sitten tulee mainos.
"Laita hiljemmalle. Mikä kuuloasi vaivaa?"
Olen aina pulassa, kun katsomme telkkaria.
"Älä rapistele sitä pussia."
Kerran jouduin ongelmiin, kun aivastin.
"Miksi teit noin?"
"Se ei taida olla vapaaehtoista."
"Nyt en kuullut, mitä tuo tyyppi sanoi."
"Okei, kelaan taaksepäin. Nyt koko jakso alkoi alusta.
Sinun pitäisi käyttää kaukosäädintä.
Palaan piileskelemään kylpyhuoneeseen.
Koska olen mies!"
Rakastan häntä. Hän osaa olla vaativa, siis epärealistisesti.
Hän haluaa, että pudotan painoa.
En oleta, että saan painon putoamaan. Kerroin ennen vitsejä,
donitseista, joten välillä, kun vedän esityksen ulkopaikkakunnalla,
ihmiset antavat minulle donitsilaatikoita.
Siispä aloin ajatella: "Minun pitää vitsailla yksityislentokoneista."
Vedän esityksen, ja joku antaa donitsilaatikon,
tai menen hotellihuoneeseeni, jossa on laatikollinen donitseja.
Katson aina donitseja tyyliin: "Minä en... jätä noita syömättä."
Nehän olivat lahja. Mitä Jeesus tekisi?
Hän söisi donitsit.
Se on aina laatikollinen, jossa on tusina donitsia.
Olen yleensä kaupungissa yhden yön ajan.
Millaiselta hirviöpossulta oikein vaikutan?
"Montako donitsia annamme hänelle?"
"Määrän, joka riittäisi kirkolle.
Määrän, jolla ruokittaisiin nappulaliigan tiimi.
Se riittää sille laardikasalle pariksi tunniksi.
En tiedä, mitä tekisin donitseille.
Syön kaksi... okei, syön neljä.
Mutten tiedä, mitä tekisin lopuille.
Heitänkö ne matkalaukkuuni?
Tein niin kerran. En ole ylpeä siitä.
Kaikki ovat tehneet typeryyksiä.
"Tämä on säälittävää, mutta tästä se lähtee.
Laukku kiinni. Nyt lentokentälle!"
Sillä kertaa jouduin tutkittavaksi satunnaisotannalla.
Pääsin metallinpaljastimen läpi.
Mukava TSA-tyyppi sanoi: "Anteeksi. Tutkin laukkusi."
Reagoin tyyliin:
Halusin sanoa: "Minulla on huumeita pepussani."
Sillä hetkellä reikien tutkiminen vaikutti vähemmän nöyryyttävältä,
kuin se, että paljastaisin laukkuni todellisen sisällön!
Minun oli pakko.
TSA:n tyyppi avasi laukun. Se oli sellainen littana donitsilaatikko,
tyyliin Krispy Kremeltä, eli se vei koko laukun tilan.
Näytti siltä, että salakuljetan donitseja.
TSA:n tyyppi katsoi minua tyyliin:
"Noita myydään täälläkin.
Kahden portin päässä on Dunkin' Donuts."
Hänen silmissään oli kauheasti myötätuntoa.
"Sinulla on ongelma."
En voinut sanoa: "Nuo eivät ole minun.
Joku Al-tyyppi antoi ne. Al-Qaida antoi ne."
Esitin rentoa: "Jep, ne ovat donitsejani.
Matkustan niiden kera. Yritän saada diabeteksen. Anna olla."
Koska se oli sattumanvaraista, donitsilaatikkokin piti avata.
Koska rullasin ympäri kenttää,
kaikki donitsit olivat liiskautuneet yhteen päähän.
Näytti siltä, että olin tutkinut roskista donitsikaupan ulkopuolella.
"Tämä on yhä hyvä. Otetaan nämä kivet ja tikut pois.
Tämä on oikein hyvä donitsi, jossa on tomusokeria... Tuo onkin Ajaxia."
TSA-tyyppi katsoi tyyliin: "Voit mennä.
Tämä on varmaankin viimeinen lentosi."
Matkustan paljon. Menen jatkuvasti turvatarkastuksien läpi.
Olen aina sen tyypin takana, joka ei ole koskaan poistunut kotoaan.
He kysyvät aina tyyliin: "Voinko tuoda keittoa koneeseen?
Se on kotitekoista keittoa." Sanon aina: "Kannattaa kysyä heiltä."
"Voinko tunnistautua kalastusluvalla?"
"Sinun pitäisi..."
"Riisunko kenkäni ja housuni?"
"Kyllä."
Tarkastukset ovat ärsyttäviä, mutta eivät mitään verrattuna ulkomaan lentoihin,
jolloin joutuu menemään tullin läpi. Se on jännittävää.
He ovat pukeutuneet kuin SWATin jäsenet.
Minua jännittää aina. "Onko minulla heroiinia mukanani?
En edes tiedä, miltä se näyttää.
Olen saattanut vahingossa pakata sellaista mukaani."
Sitten on se tullivirkailijan minihaastattelu:
"Mitä aiot tehdä maassamme?" "Murhata ihmisiä.
En ollut valmis kompakysymyksiisi."
Tunnen aina itseni idiootiksi, kun matkustan ulkomailla.
En tunne metrijärjestelmää.
Se ei tarkoita, etten olisi kuullut siitä. Lapsena sanottiin: "Opettele se.
Kaikkien pitää opetella se. Vaihdamme kohta siihen."
Kymmenen vuoden päästä sanottiin: "Unohtakaa.
Se on liian vaikea. Se perustuu kymppeihin.
Ostetaan citymaasturi."
Nyt en voi kysyä etäisyyksiä, kun käyn toisessa maassa.
Kysyn: "Kuinka kaukana se on?" "500 kilometrin päässä."
"En ole olympialaisissa. Tämä ei ole James Bondin elokuva.
Mitä se on tavallisella puheella?"
En puhu muita kieliä.
Ystäväni puhuvat espanjaa, ranskaa ja portugalia.
Ei kiinnosta. Puhun englantia, eli kieltä, jota Jeesus puhui.
Ainakin siinä elokuvassa, jonka minä katsoin.
Tuo vitsi on kiva sanoa.
Yleisössä on aina pari ihmistä: "Älä sano noin."
Kun matkustaa ulkomailla, sitä tajuaa, että kaikki eivät pidä meistä.
Kanadalaiset ja israelilaiset pitävät meistä.
Aussit pitävät meistä niin paljon, että kyseenalaistan arviointikyvyn.
Kannattaisi lukea historiaamme.
Se on mahtavaa, kun kuulen, miksi eurooppalaiset eivät pidä meistä.
He ovat tyyliin: "Te olette typeriä. Ette tiedä mitään Euroopasta."
Se ei johdu typeryydestä. Meitä ei vain kiinnosta.
Anteeksi, etten halua oppia enempää tuulimyllymaastasi.
"Hän saa puukengän perseeseensä."
Koko eturivi koostui hollantilaisista, kun sanoin tuon ensi kertaa.
He eivät välittäneet.
Heillä ei ole tunteita, joten ihan sama.
"Hän on kauhean rasistinen hollantilaisia kohtaan."
Tykkään ulkomailla matkustamisesta.
Ainoa huono puoli on se, että ulkomaalaisia on liikaa.
Outoa on, että matkustaessaan maailmalla,
tajuaa pian, että ihmiset ovat samanlaisia ihan kaikkialla.
Joka puolella on hyviä ihmisiä ja sitten on venäläisiä.
Tuo on hauskaa,
koska meidät kasvatettiin ajattelemaan venäläisistä tuolla tavalla.
Minulla on Venäjällä syntynyt ystävä.
Hän muutti tänne 3-vuotiaana, mutta ajattelen yhä, että hän voi olla vakooja.
Emme voi tietää sitä!
Parasta on olla ulkomailla, kun joku luulee paikalliseksi.
Odotin taksia Tukholmassa, kun ruotsalainen nainen alkoi puhua:
"Björn Borg..."
Hän ei sanonut noin. Minä vain kuulin niin.
Tiesin heti, että kun hän saa tietää, että olen amerikkalainen, hän pettyy.
Päätin olla puhumatta mitään kieltä, mitä hän puhui.
Hän sanoi: "Björn Borg." Minä vastasin:
Hän sanoi:
Minä vain:
Hän sanoi: "Puhutko englantia?" Vastasin:
Se nainen on nyt vaimoni.
"Ihan kuin The Notebookissa."
Yhä tallessa.
Minua ei haittaisi olla kunnossa. Jeesus oli hyvässä kunnossa.
Ilma katoaa koko salista heti, kun alkaa puhua Jeesuksesta.
Sitä hän olisi halunnut: "Hei, kun mainitset nimeni,
haluan, että muut menevät kiusaantuneiksi."
Eikä vain kristityt. Kaikki ajattelevat: "Liian pian.
Siitä on vasta 2 000 vuotta. Anna sille aikaa."
Jeesus oli uskomattomassa kunnossa, mikä on erityisen vaikuttavaa,
kun huomioi, että hän pystyi moninkertaistamaan leipää.
"Pam, rinkelileipää."
Raamatussa ei määritellä, millaista se leipä oli.
Kuvittelen sen rinkelileiväksi.
"Pam, rinkelileipää. Pum, valkosipulisolmuja."
Siksi hänellä oli seuraajia.
"Tulkaa! Ehkä hän tekee focacciaa."
Ihmiset kävelivät näin Raamatun aikoihin.
He tykkäsivät siitä Beyoncén "Formation"-videosta.
"Montako Beyoncé-viittausta hän oikein tekee?"
Ehkä Jeesus pystyi moninkertaistamaan leivän,
muttei voinut valita, millaista leipää se oli.
"Haluatko leipää? Pam, hapanruisleipää.
En saanut kunnon yöunia.
Se on silti ilmaista leipää.
Yritetäänpä uudestaan. Melba-leipää. Noin ei ole käynyt ennen.
Yläkerran herra pilailee kustannuksellani."
Jeesus tietenkin toimi näin saadakseen idean perille.
Tyyliin: "Voin antaa leipää, joka ruokkii sinut,
mutta voin antaa myös leipää, joka ruokkii sielusi."
Kaikki olivat tyyliin: "Otan sitä ruokaleipää.
Mieluummin ruokaleipää kuin sielunruokaleipää,
paitsi, jos se on toinen nimitys maissileivälle, koska rakastan..."
"Voitko tehdä pizzaa? Se on ihanaa."
Tiedän, että uskontovitsit tekevät joidenkin olon kiusaantuneeksi.
Varsinkin niiden, jotka joutuvat helvettiin.
"Älä kehtaakaan! Palaa tavallisiin ruokavitseihisi."
Tässä vaiheessa esitystä mietin yleensä, missä syön tämän jälkeen.
Syön yleensä pihviä, koska olen mies.
Jos pihvin syöminen on miehistä, se on ainoa miehinen ominaisuuteni.
En tiedä mitään autoista, en ole kätevä käsistäni, en osaa korjata mitään.
Jos jokin menee rikki kotona, katson vaimoani tyyliin:
"Meidän pitäisi soittaa jollekin." Vaimoni saa soittaa puolestani.
Joku tuntematon tulee paikalle. Katselen hänen työskentelyään.
"Haluatko suklaaleivoksia?
Vaimoni voisi tehdä sellaisia. En tiedä, miten liesi toimii."
Joskus yritän esittää, että minulla on jotain tärkeämpää.
"Menen tuonne keksimään ripulivitsejäni.
Jos vaikka haluat puhua urheilusta, pihveistä tai jostain."
En tiedä, miksi pihvejä pidetään miehisinä.
Ehkä se on peräisin niiltä ajoilta, kun miehet metsästivät eläimet,
tappoivat eläimet ja sitten söivät eläimen.
Nyt eläin vain syödään.
Se ei johdu siitä, että lehmän metsästäminen oli vaikeaa.
"Tänään metsästämme vaikeasti tavoiteltavan lehmän.
Tuossa onkin yksi.
Miten noista saa pirtelöitä?"
Tykkään pihveistä. Tilaan pihvejä Omaha Steaksilta.
Ostatteko lihaa ulkomailta? Se ei viittaa ongelmaan.
Se tuodaan kylmässä styroksilaatikossa.
Samanlaisessa laatikossa, jossa uusi sydämeni tuodaan.
Ohi kävelee aina naapuri, kun se tuodaan minulle.
"Jim hankki taas laatikollisen lihaa.
Tuo asunto varmaankin vapautuu pian."
Aina kun syön pihviä kotona, käytän A.1.-pihvikastiketta.
Jokaisella on sellainen ohut pullo A.1.-kastiketta.
Se tuntuu tyhjältä, kunnes se uittaa koko pihvin.
Jokaisella on ollut sama pullo vuodesta 1989.
Katsoin, mitä se sisältää: "Taikuutta. Taikuutta ja luumuja."
Pidän pihveistä. Tykkään käydä pihviravintoloissa.
Ne vanhat pihviravintolat ovat hämäriä ja tarjoilijat ovat suorapuheisia.
"Sinä otat pihvin, poika. Sinä haluat pihvin, vai mitä?"
"Kyllä, rouva. Minä haluan pihvin."
Oletteko käyneet pihviravintoloissa, jossa näytetään raakoja lihanpalasia?
He heittävät ne pöytään: "Saat tuon. Ja sitten tuonkin."
Miehet ovat visuaalisia: "Heitä se suuhuni.
Tykkään lihasta."
Joskus näytetään vihanneksia kuin ensimmäistä kertaa.
"Tämä on peruna." "Tuo on peruna."
Pihviravintolan vihannekset eivät tule pihvin mukana.
Ne tilataan erikseen, kuten jalkatila Southwestin lennolla.
Niitä ei kutsuta vihanneksiksi. Ne ovat lisukkeita.
Ne eivät ole enää vihanneksia sen jälkeen, mitä niille tehdään pihviravintoloissa.
"Saat pinaattia, joka paistettiin jäätelössä.
Tässä on myös erikoisuutemme, eli uuniperuna,
johon on tungettu 20 voipötköä.
Jos olet dieetillä, voimme laittaa vain 19 pötköä."
Rakastan pihvejä. Haluan, että minut haudataan pihviravintolaan.
Tai siis haluan arkkuni sinne näytille.
Asiakkaat eivät edes välittäisi.
"Mikä tuo arkku on?"
"Hän oli koomikko. Hän toivoi vain..." "Otan välikyljyksen."
"Tulee heti, rouva Gaffigan."
Pihvit ovat melko barbaarisia.
Syömme lehmän palasia. Tykkään eläimistä ja eläinihmisistä.
Suosikkini ovat niitä, jotka kantavat koiraa laukussaan.
Ajattelen aina: "Onpa söpö tapa osoittaa, että olet hullu."
Koska hehän ovat hulluja.
He kantelevat eläintä, joka voi kävellä.
He eivät mene eläinlääkäriin, vaan he shoppailevat.
Se ei haittaa, mutta olen friikki, jos kantelen purkkilihaa.
Olisi eri asia, jos koira näyttäisi iloiselta, mutta sen ilme on aina:
"Voitko uskoa, että istun käsilaukussa?
Olin ennen Meksikon kuninkaallinen."
Tajuan sen. Tykkään koirista. On söpöä, kun niitä puetaan,
mutta miten voi kävellä kodittoman ohi, kun koiralla on takki päällä?
"Anteeksi, auttaisin kyllä, mutta käytin rahani,
turkkiin eläimelleni, joka syntyi turkin kera."
Tykkään kissoista. Jotkut eivät tykkää.
Naapurillamme on kissa. Hän asuu yksiössä,
jota kutsun kissanhiekkalaatikoksi.
Kerran hän kysyi: "Huomaatko, että minulla on kissa?"
"En, mutta huomaan, että asunnossasi on laatikollinen pökäleitä.
En tiedä, onko tuo sama kysymys."
Meillä kaikilla on ystävä, jolla on kissa.
Pienessä asunnossa. Kissa hoitaa tarpeensa siinä edessä.
Siihen ei kiinnitä huomiota. Keskustelu vain jatkuu.
"Mitä haluat pizzaasi?" "Valkaisuainetta.
Ilmanraikastinta. Voimmeko avata ikkunan tai kaataa seinän?
Vuotaako silmistäni verta? Laitetaanko kisulle vaipat?"
Tajuan sen, koska rakastan eläimiä.
Eläimet auttavat hyvinvoinnissa,
mutta annamme niille myös liikaa kunniaa.
Koira on miehen paras ystävä, vai?
En ole nähnyt koiran auttavan muutossa.
Kyllä, hevoset ovat elegantteja, kunnes näkee niiden kakkaavan seisoviltaan.
Delfiinit ovat fiksuja. Opetelkaa englantia, kuten Jeesuskin.
Tiedoksenne vain, en söisi delfiiniä, koska en pidä kalasta.
Nyt saan twiittejä ihmisiltä, jotka sanovat: "Ne ovat nisäkkäitä."
Ne ovat ihmisiä, jotka saavat eston. Se on tapani käsitellä kritiikkiä.
Kunpa pitäisinkin kaloista. Haluaisin olla ravintolassa:
"En käy usein päivällisellä,
mutta herkullisen pihvin sijaan otankin kalaa,
koska pidän kuvottavasta ruoasta."
Kalat ovat kuvottavia.
Kuinka kyllästynyt olet syömiseen, jos tilaat kalaa?
"Tuokaa jotain ällöttävää. Tykkään tuhlata rahaa."
Kuka on ensimmäinen henkilö, joka meni satamaan:
"Hei, syödään sitä, mikä täällä haisee."
Edes kalat eivät pidä kaloista. Siksi ne murjottavat aina.
"Mikä tuo haju on? Minähän se vain olen. Olen kala."
Mikä on paras mahdollinen kohteliaisuus kalalle?
Se, että se ei ole kalamaista.
Eikö kalan pitäisi olla kalamainen? "Ota burgeri, se ei ole burgerimainen."
Sehän tarkoittaa, että jokin on vialla.
Ovatko nuo jotain kalavalheita? Ei, burgerivalheita.
Olen katolinen. Syömme kalaa joka perjantai paaston aikaan.
Sen pitäisi symbolisoida Jeesuksen kärsimystä ristillä.
Mitä? Se tarkoittaa, että jossain vaiheessa joku ajatteli:
"Miten voisimme kunnioittaa uhrausta?"
Toinen sanoo: "Voimme paastota."
"Ei, se on liian helppoa. Mitä jos söisimme kalaa?"
Toinen vastasi: "Mieluummin joudun ristille."
Tuo tarina löytyy Raamatusta.
Joissain kulttuureissa syödään kalaa aamiaiseksi.
"Huomenta, tässä on kalaa. Se sopii hengitykseesi."
Minulla ei ole edes nälkä aamulla.
Ehkä se johtuu siitä, että söin pari tuntia sitten.
Kalaa? Olin Islannissa aamiaisella.
Buffetin alkupäässä oli pullollinen kalaöljyä ja 12 shottilasia.
He juovat kalaa aamiaiseksi!
En tiedä, milloin kaloja pitäisi juoda, mutta ehkä ei silloin, kun herää.
"Haluatko appelsiinimehua, greippimehua vai kalamehua?"
Paras asia, mitä greippimehulle on tapahtunut.
"Nyt en enää ole maailman pahin asia."
Kalaa. Olin Israelissa aamiaisella.
Koko aamiaisbuffetti koostui erilaisista kuvottavista kaloista.
Se on aina mukavaa, kun blondi tyyppi kritisoi Israelia.
"Tämähän menee hyvin.
Ottakaa iPhonenne."
Ei ole helppoa, kun näyttää Hitlerin märältä unelta.
Tämä ei ole hyvä juttu.
Ei kannata näyttää tältä holokaustimuseon kierroksella.
Olen käynyt D.C:n museossa ja suosittelen sitä kaikille,
mutta ei kannata näyttää minulta.
Ihmiset olivat tyyliin: "Hän teki sen.
Tuo on se valokuvan tyyppi.
Hän ei ole Argentiinassa. Hän on täällä. Kimppuun!"
Olen liian kalpea Hitleriksi.
Hitler olisi sanonut: "Sanoin aarialainen enkä lumimies.
Tulkaa nyt vähän vastaan."
Hitler kuulosti tuolta.
Olen Hitler, beibi Hitler-mies pystyy
Olen todella kalpea valkoihoinen.
En ole joutunut syrjinnän uhriksi.
Jouduin kuitenkin rasistisen vitsin uhriksi.
Onko teille käynyt niin? "Miksi luulet, että haluaisin kuulla tuon?"
"Hän näyttää tyypiltä, joka pitää vihasta. Ehkä fanaattisuus piristää päivää.
Tuolla kalpealla tyypillä on varmasti jotain pigmenttiä vastaan."
Tiedän, miltä näytän. En väitä, että unohdan.
Käykö teille niin, että unohdatte sen? Sitten kävelette peilin eteen:
"Voi ei! Milloin tuo tapahtui?"
Päivän aikana ajattelee: "Olen Brad Pitt.
Olenko John Goodman?"
"Mitä vikaa John Goodmanissa on?"
Se ei ole niin paha juttu. On muutenkin helpompaa olla mies.
Se on seksismiä.
Pelkkä naisten päivittäinen elämä vaikuttaa liian vaikealta.
Hiuksien kanssa pitää miettiä leikkausta, väriä, aineita ja taikajuomia.
Mistä useimpien miesten pitää huolehtia? Siitä, ettei ole takatukkaa.
Miehen ei tarvitse tehdä muuta niin hän on kymppi.
Silti jotkut miehet eivät pysty edes siihen.
"Eiväthän he puhu minun takatukastani?" "Emme, sinulla on hieno."
On helpompaa olla mies. Jotkut naiset käyttävät meikkiä.
Useimmat miehet eivät vaihda housujaan, koska vyö on niissä housuissa.
"Ovatko nämä farkut likaiset?" "Onko niissä vyö?
Kysy uudestaan vuonna 2019."
En väitä, että naiset tekevät näin miellyttääkseen,
tai tehdäkseen vaikutuksen miehiin. Kulmakarvat ovat itse aiheutettuja.
Yksikään ihminen tällä planeetalla ei ajattele:
"Etsin henkilöä, joka on poistanut 90 prosenttia kulmakarvoistaan."
En tiedä, mitä naiset ajattelevat.
"Haluan näyttää jatkuvasti olevani yllättynyt.
Kuin olisin syömässä vauvan."
Tämä on miesten maailma.
Minulla ei ole vitsiä tuosta. Halusin muistuttaa naisia.
Se oli vitsi. Outoa on, että jos on pieniä lapsia,
eli pikkupoikia ja pikkutyttöjä,
ikinä ei uskoisi, että tämä on miesten maailma.
Jos 3-vuotiaan pojan laittaa samanikäisen tytön viereen,
ja pitäisi päättää, kuka on johdossa tulevaisuudessa,
kukaan ei sanoisi: "Poika, eli se, joka pureskelee pöytää."
Pikkupojat ovat villejä!
Minulla on kolme pientä poikaa. Jokainen on pukannut minua päällään muuten vain.
"No, mehän olemme kirkossa."
Se on erilaista. Tyttären kanssa ajatellaan tyyliin:
"Ehkä pitäisi säästää lääkikseen."
Pojan kanssa ajattelee: "Säästetäänpä pariin vieroitushoitoon."
Se ei haittaa.
Minulla on kolme poikaa ja kaksi tyttöä. Jopa mormonit pyytävät rauhoittumaan.
Matkustan lasteni kanssa. Nuorimmaiset ovat 3- ja 5-vuotiaat.
Niiden poikien kanssa matkustaminen,
on kuin siirtäisi sarjamurhaajia vankilasta toiseen.
Olemme nähneet sen elokuvan. Tiedätte, ettei se onnistu.
Rakastan 3-vuotiastani, mutta hän on aina huonolla tuulella.
Hän näyttää aina siltä, että hän puukottaa kohta väriliidulla.
Tai sitten hän on kakalla. Joskus molempia.
Viisivuotiaamme on pakoekspertti. Hän on lasten El Chapo.
Kun hänet laskee alas, hän lähtee juoksuun.
Sitten maksan 12-vuotiaalleni, että hän hakee pojan.
Joskus hän ei löydä viisivuotiasta, joten joudun nousemaan,
ja etsimään omaa lastani.
Joskus minäkään en löydä häntä. Kyllähän hänet aina löytää.
Vitsi ei lopu, että: "Nyt minulla on neljä lasta."
Kyllä se lapsi löytyy. Hän on vartijan luona.
He ovat aina vartijan luona.
Se on kiusallista, koska olen neljän muun lapseni kanssa,
ja näytän liikkuvalta ehkäisymainokselta.
Se ei auta, että yleensä syön jotain.
On vaikeaa esittää olevansa huolissaan, kun samalla syö maissimakkaraa.
"Tuolla hän onkin. Missä sinappi on?"
Vanhempana oleminen on stressaavaa.
Se on uhraus. Se on uuvuttavaa ja kallista.
Välillä se tuntuu kiittämättömältä,
mutta lopulta sitä kuolee.
Vaimoni vihaa tuota vitsiä.
Hän tekee 90 prosenttia työstä.
Kymmenen prosenttiakin tuntuu liialta.
Minua huijataan. Kymmenen prosenttia viidestä lapsesta.
Olen siis vastuussa yhdestä lapsesta puolet päivästä.
Olen kuin yksinhuoltajaäiti.
Tuossa vaiheessa yleisö ajattelee: "Ehkä Jim on oikeasti mulkku."
Vaimoni on uskomaton. Jopa stressaavimpina hetkinä,
huomaan hänen katsovan minua ilmeellä, jota voi kuvailla vain katumukseksi.
Mutta hän on katolinen, joten hän ei voi luovuttaa. Kiitos, Jeesus.
Olen tietoinen siitä, että vaimoni on liian upea minulle.
Ihan kuin olisin syönyt toisen vaimoistani.
Hän on uskomaton. Hän auttaa vitseissä. Teemme kaiken yhdessä.
Hän on nerokas, luova,
ja taita... En saa selvää hänen käsialastaan.
Olemme täysin tasavertaisia. En anna hänen ajaa vuokra-autoa.
Se ei ole seksismiä. En vain halua kuolla.
Hän voi ajaa lapsiani minne vain. Ihan sama.
Mutta jos minä olen autossa...
Hän on uskomaton. Vaikuttavin asia on se,
että hän muistaa kaikki kamalat asiat, jotka olen joskus tehnyt.
Hän mainitsee asiat telkkaria katsoessa.
"Muistatko sen kerran, kun nöyryytit minua päivällisellä?"
"Nyt muistan. Varmaankin unohdin sen, kun etsin itsetuntoani."
En halua antaa väärää kuvaa. Hän on anteeksiantavainen, muttei unohda.
Me kaikki yritämme olla anteeksiantavaisia.
Johannes Paavali II antoi anteeksi tyypille, joka yritti tappaa hänet.
Hän oli sentään paavi.
Hän ei voinut sanoa: "Kidutetaan paskiaista."
Hänen oli pakko antaa anteeksi.
Hän meni tyypin selliin antamaan anteeksi.
Sitten hän lähti. Hän ei sentään joutunut asumaan hänen kanssaan.
Jos paavi asuisi hänen kanssaan, olisimme nähneet, kuinka kauan,
se anteeksianto olisi kestänyt.
"Sinun vuorosi tiskata, paavi."
"Etkö sinä ampunut minua?
Aina on sinun vuorosi tiskata.
Siunausta, poikani."
Paavin homma on rankkaa. Onko täällä paaveja?
Eikö?
Sen tietää, että se on rankkaa, koska viime tyyppi otti lopputilin.
Hän sanoi: "Tämä oli tässä. Minä häivyn."
Vatikaanissa sanottiin: "Sinun pitäisi edustaa Jumalaa kuolemaan asti."
Paavi vastasi: "Jumala käski lopettamaan.
Ja syömään enemmän juustoa."
Uusi paavimme Franciscus soittaa ihmisille puhelimella.
En tiedä, miten joku uskoisi sitä.
"Haloo?" "Paavi täällä."
"Voisitko odottaa? Hämähäkkimies odottaa toisella linjalla."
Vaimoni tykkää puhua puhelimessa. Minä jäisin mieluummin auton alle.
En tarkoita isoa autoa, mutta mieluummin Mini Cooper kuin 20 minuutin keskustelu.
Hän sanoo aina: "Ihan kuin yrittäisit lopettaa puhelun." "Niin yritän!
Rakastan sinua, mutten jaksaa pitää kättäni ylhäällä näin kauan."
En voi tajuta, miksi kukaan puhuu.
Meillä on sähköpostit ja tekstarit.
Joskus puhelimeni soi, katson sitä ja ajattelen:
"Hänen on parasta soittaa ja sanoa, että hänen kätensä leikattiin irti."
"Halusin vain kuulla äänesi, isä." "Osta albumini."
Siinä oli kaikki. Kiitos kovasti.
Tekstitys: Jerry Savolainen